Tervetuloa digivarttiin oppimaan sähköistä asiointia!
Digivartit pääkirjastossa: Sähköinen asiointi
Pääkirjastossa järjestetään kaksi samansisältöistä tilaisuutta - torstai 27.11. klo 13-14 Draama-sali - tiistai 2.12. klo 13-14 Matilda-tila (1. kerros) Sähköinen asiointi: - miten ja miksi sähköistä asiointia käytetään? - keskeisten palvelujen käyttö, asennus ja käyttöönotto (Kela, OmaKanta, Vero.fi, pankit) - vahva kirjautuminen - mobiilivarmenne Digivartin alussa on 15 minuutin mittainen alustus, jonka jälkeen on aikaa kysymyksille.
Vi träffas varannan vecka för att umgås med varandra. Vi vuxna kan diskutera och få en stund avkoppling i vardagen. Barnen kan leka och samtidigt få kontakt med andra barn. Vi brukar ha en gäst med, diskuterar, dricker kaffe och ta ett litet mellanmål. Kaffe, te och smörgås/ 2 Euro Adressen är Bergbyvägen 15, MiniUF, ingång från gaveln. 23.9 Tandvården Erika 07.10 Elin berättar om Tålamods Gym och deras verksamhet 21.10 Sagostund med Johanna från biblioteket 04.11 Rörelseglädje med Anna-Lena från Folkhälsans förbund 18.11 02.12 Säsongavslutning Mera information hittar du i vår facebook grupp: Familjecafé i Vörå Kontakta gärna Johanna Östman (050 539 63 02) om du har frågor, idéer och önskemål!
Utställningen kan ses från trottoaren varje dag kl 06.00-23.00. till 28 december
Förbundet gör ett långsiktigt, orubbligt arbete för att jämställdhet och allas mänskliga rättigheter förverkligas i Finland. Kan ses t.28.12 dagligen kl 6-23.
Förbundet för mänskliga rättigheter presenterar sin verksamhet i Emmaus fönstergalleri. Förbundet gör ett långsiktigt, orubbligt arbete för att jämställdhet och allas mänskliga rättigheter förverkligas i Finland. Utställningen kan ses från trottoaren varje dag kl 06.00-23.00. till 28 december
Torsdag 4.12: 12-20, 17-20 After work, förlängd öppettid! 18 Ateljébesök: Guidad rundtur till Huutos konstnärers ateljéer – BOK DIN PLATS rsvp galleria (a) galleriahuuto.fi Fredag 5.12: 12-20, 17-20 After work, förlängd öppettid! 18 Guided tour to exhibitions (på engelska)
Välkommen att fynda konst, bekanta er med utställningarna och besöka Huutos konstnärers ateljéer på guidningar öppna för alla!
Välkommen att fynda konst, bekanta er med utställningarna och besöka Huutos konstnärers ateljéer på guidningar öppna för alla! Förutom konstverk säljs klistermärken, t-skjortar, kort osv. Torsdag 4.12 12-20 Konstförsäljning och utställningarna öppna 17-20 After work, förlängd öppettid! 18 Ateljébesök Guidad rundtur till Huutos konstnärers ateljéer – enastående möjlighet att kika in i arbetsutrymmen. I rundan ingår ett glas vin. För samlare, stiftelser och konstvänner (en/fi). Bok din plats, rsvp galleria (a) galleriahuuto.fi Fredag 5.12 12-20 Konstförsäljning och utställningarna öppna 17-20 After work, förlängd öppettid! 18 Guided tour to studios and exhibitions (på engelska) Lördag 6.12 12-18 Konstförsäljning och utställningarna öppna 14-16 Självständighetsdagens non stop -pepparkaksverkstad Söndag 7.12 12-18 Konstförsäljning och utställningarna öppna 14 Guidning till utställningarna (på finska)
Sylvester Kivelä: Inside Feast - fotografier av begär och hål
Sylvester Kivelä: Inside Feast - valokuvia haluista ja aukoista
Sylvester Kivelä: Inside Feast - photographs of desires and holes
Loputon virta. Ruumiita, joilta on kaulat katkottu. Tuntemattomia, jotka jakavat salaisuutensa. Halu tulla nähdyksi. Vampyyri, joka veren sijaan himoitsee ▇▇▇▇▇▇. Tuijotin tyhjyyteen ennen kuin nielin sen. Nyt se tyhjyys asuu minussa, ja minun on ahmittava voidakseni tyydyttää nälkäni. – Anonyymi fetisisti, 2025 Quod me nutrit me destruit That which nourishes me destroys me – Anonyymi muotokuva (mahdollisesti Christopher Marlowesta), 1585 Inside Feast koostuu näytöiltä ja valokaapeilta esitettävistä valokuvista.
Ändlöst flöde. Halshuggna kroppar. Okända, som delar med sig av sina hemligheter. Viljan att bli sedd. En vampyr som istället för blod törstar efter ▇▇▇▇▇▇. Jag stirrade in i tomheten, sedan svalde jag den. Nu bor tomheten i mig, och jag måste vräka i mig för att bli mätt. – Anonym fetischist, 2025 Quod me nutrit me destruit That which nourishes me destroys me – Anonymt porträtt (möjligen av Christopher Marlowe), 1585 Inside Feast består av fotografier som visas på bildskärmar och ljuslådor.
An endless stream. Bodies with their necks severed. Unknown persons who share their secrets. A desire to be seen. A vampire thirsting not for blood but for ▇▇▇▇▇▇. I stared into nothingness before I swallowed it. Now that nothingness lives in me, and I must gorge myself in order to satisfy my hunger. – Anonymous fetishist, 2025 Quod me nutrit me destruit. That which nourishes me destroys me. – Anonymous portrait (possibly of Christopher Marlowe), 1585 Inside Feast features photographs displayed on screens and lightboxes.
social_Utställningen på Galleria Huutos nätsidor
Sampsa Indrén: Sykkivä Nippu Kaipausta -
Sampsa Indrén: Ett pulserande knippe saknad -
Sampsa Indrén: Ett pulserande knippe saknad
Sykkivä nippu kaipausta on maalauksista ja piirroksista koostuva näyttely, jonka teokset ovat valmistuneet vuosien 2024 ja 2025 aikana. Näen maailman kuvina. Kaikki kuvat eivät lopulta jalostu teoksiksi, mutta käsittelen todellisuuden pitkälti kuvavirtana, joka kieppuu haivaintoina lävitseni. Osa havainnoista piirtyy yksityiskohtaisina ja kirkkaina, osa muodottomana massana. Tämä alati muuttuva kaleidoskooppi, jota joskus kutsutaan tietoisuudeksi, rekisteröi tapahtumia ja tunnelmia erilaisten ”filttereiden” läpi. Näihin filtterreihin vaikutta lukemattomat asiat: vireystaso, mieliala, himo, valo, tunnelma, värit, äänet, hajut, sydämen syke ja kielelle jäävä suolainen maku. Aloittaessani teosta minulla yleensä on joku malli, kappale mitä havainnoida, mihin tukeuta ja mitä muokata. Usein teos abstrahoituu sitä mukaan mitä pidemmälle annan sen viedä minua mukanaan. Realistisen tarkkaa teosta on helppo arvostaa sen esittelemän kädentaidon ja näennäisen ongelmattomuuden kautta. Jotta mieleeni kulkeutuva kuva jalostuisi teokseksi on sen kuitenkin sisällettävä jotain häiritsevää, toisinaan selkeämmin osoitettavaa, toisinaan vaikeammin määrittyvää, niinkuin elämä ylipäätään. Teoksissani on raakaa, haavoittuvaa nyljettyä pintaa mikä reagoi herkästi kaikkeen sitä koskettavaan. Ne ovat alttiita melankolialle ja agressiolle, haikealle luopumisen tuskalle ja uuden syntymisen riemulle, himolle ja häpeälle. Ne ovat nippuja sykkivää kaipausta.
Ett pulserande knippe saknad är en utställning bestående av målningar och teckningar från 2024 till 2025. Jag ser världen som bilder. Alla bilder blir inte verk, men verkligheten ser jag i hög grad som en bildström av iakttagelser som forsar igenom mig. Vissa iakttagelser framträder klart och i detalj, andra är som en formlös massa. Detta ständigt föränderliga kalejdoskop, som ibland kallas medvetande, registrerar händelser och stämningar genom olika slags ”filter”. Dessa filter påverkas av otaliga saker: pigghet, sinnesstämning, lust, ljus, stämning, färger, ljud, doft, puls och smaken av salt som blir kvar på tungan. Då jag börjar arbeta med ett verk har jag oftast någon modell, ett objekt jag kan iaktta, stöda mig på och omforma. Ofta blir verket mer abstrakt ju längre jag låter det föra mig. Ett realistiskt och detaljerat verk är lätt att uppskatta på grund av dess skenbara självklarhet och den färdighet som krävts för att verket ska komma till. För att bilden som rör sig genom mitt sinne ska förädlas till ett verk, så måste den ändå innehålla något mer eller mindre uppenbart störande, precis som livet i allmänhet. I mina verk finns råa och sårbara skinnade ytor som lätt reagerar på allt som kommer i beröring. Verken närmar sig ofta melankoli och aggression, förlustens vemodiga smärta och glädjen då något nytt föds, lust och skam. De är pulserande knippen av saknad.
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Risteävät polut - maalauksia ja installaatioita
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Korsande stigar - målningar och installationer
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Crossing paths - paintings and installations
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Risteävät polut
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Korsande stigar
Jane Hughes & Mari Mäkiö: Crossing paths
Näyttelyssä Jane Hughesin ja Mari Mäkiön teokset punoutuvat yhteen eräänlaiseksi matkojen kokonaisuudeksi, jossa liikutaan yksityiskohdista laajempiin näkymiin ja ammennetaan sekä suomalaismetsiin kätkeytyvistä kaarnakuoriaisista että irlantilaisen kivihiilikauden kalkkikiveen säilyneistä fossiilijäljistä. Molempia taiteilijoita kiehtoo se, mikä jää usein huomiotta. Mäkiö tutkii ja tulkitsee kaarnakuoriaisten kaivertamia reittejä tarkkoina paperi-, savi- ja tekstiilitöinä ja muuttaa niiden jäljet eräänlaiseksi konkreettiseksi runoudeksi. Hughes puolestaan seuraa syvän ajan jäänteitä ja valon hiljaisia muutoksia illan hämärtyessä. Hänen maalauksissaan fossiilien muodot ja hajoamisen jäljet muuttuvat fiktiivisiksi hahmoiksi, jotka vaeltavat kerroksellisten värimaisemien halki. Yhdessä taiteilijoiden teokset tarjoavat rinnakkaiset näkökulmat – yksityiskohtaisen ja laajan. Mäkiö kartoittaa kovakuoriaisten monimutkaisia reittejä tarkasti, kun taas Hughes toteuttaa kangastuksenomaisia kollaaseja ja maalauksia, joissa aika, väri ja viittaukset kerrostuvat. Vierekkäin nähtyinä nämä lähestymistavat avaavat keskustelun huomiosta – siitä, miten tarkasti katsominen ja laaja ajattelu voivat paljastaa elämän ja historian rakenteita, jotka yleensä jäävät huomaamatta. Jane Hughes tarkastelee teoksissaan hajoamisen ja siirtymisen estetiikkaa raunioiden ja murenevien muistojen kautta. Haamut, luut ja fossiilit ovat keskeisessä osassa hänen töissään. Toistuva fossiileista ammennettu kaarimuoto kulkee maalauksissa hiljaisena yhdistävänä tekijänä. Hänen teoksissaan maalattu maisema toimii yhteisen näkökulman sisäänkäyntinä, kuin elokuvan tauko, kun kamera kääntyy pois ja antaa katsojalle hetken sisäistää näkemäänsä ja rauhoittua. Mäkiön tavoin häntä kiehtovat pinnan alle kätkeytyvät asiat sekä monitahoiset historiamme – henkilökohtaiset, sosiaaliset ja paikkoihin sidotut, etenkin näennäisesti syrjäisissä paikoissa. Mari Mäkiö yhdistelee installaatiossaan metsästä kerättyjen materiaalien jälkiä ja painanteita. Hänen prosessinsa koostuu useista vaiheista. Hän uuttaa väriä eri puulajien kaarnasta värjätäkseen kierrätettyjä tekstiilejä ja käyttää kasviprinttaustekniikkaa, jossa hän painaa kuoriaisten kaivertamia kaarnanpalasia kankaalle. Tämän jälkeen hän kokoaa tekstiilit tilkkutyömäiseksi kokonaisuudeksi. Japaninpaperilla hänen perinteistä japanilaista Takuhon-tekniikkaa hyödyntävät yksityiskohtaiset hierrevedoksensa toistavat kuoriaisten kaivertamia puunrunkoja ja oksia. Kuoriaisten jäljet jatkuvat myös keramiikkateoksissa. Prosessin lopuksi Mäkiö vie keräämänsä puumateriaalin takaisin metsään jatkamaan lahoamistaan. The mind at three miles an hour kävelyretki Lähtö keskuskirjasto Oodi, lauantai 13.12.2025, kello 11 Näyttelyn yhteydessä taiteilijat järjestävät kävelyretken lauantaina 13.12. Tapaamme kello 11 Oodin sivusisäänkäynnin edessä ja kuljemme yhdessä rantoja pitkin, uuden Kruunuvuorensillan yli kohti Kalasatamaa. Kävely päättyy Galleria Huutoon, jossa tarjolla teetä ja ääneen luettuja otteita Rebecca Solnitin kirjasta Wanderlust: A history of walking (2001). Toivomme ilmoittautumista etukäteen: info (a) janehughes.ie 12.12. mennessä tai vaihtoehtoisesti voit vain liittyä mukaan. Tapahtuman kieli on englanti.
Utställningen flätar samman Mari Mäkiös och Jane Hughes konstnärskap till en konstellation av resor som sträcker sig från närbilder till oändlighet – en helhet som grundar sig på osynliga barkborrar i de finska skogarna och fossila spår bevarade i irländsk kalksten. Båda konstnärerna intresserar sig för det som i vanliga fall inte syns. Mäkiö studerar rutterna som barkborrarna gräver och förvandlar dem till detaljerade verk på papper, lera och textil. Barkborrarnas banarbete blir till ett slags konkret poesi. Hughes följer däremot den djupa tidens spår och de långsamma ljusskiftningarna i skymningen. I hennes målningar förvandlas de fossila formerna och spåren av sönderfall till fiktiva figurer som stryker omkring i de mångskiktade färgvärldarna. Tillsammans erbjuder deras verk kompletterande perspektiv: det intima och det omfattande. Mäkiö kartlägger skalbaggarnas invecklade rutter i detalj, medan Hughes sammanställer hägringsliknande collage och målningar där tid, färg och referenser ackumuleras. Då tillvägagångssätten placeras sida vid sida, inleder de en diskussion om uppmärksamhet – om hur noggrant betraktande och brett tänkande kan avslöja de ofta förbisedda strukturerna i livet och historien. Jane Hughes verk behandlar sönderfallets och förskjutningens estetik med hjälp av lämningar och bleknande minnen. Spöken, benknotor och fossiler genomsyrar hennes konst. Ett återkommande huvudmotiv som grundar sig på fossiler löper som en subtil röd tråd genom målningarna. Det målade landskapet fungerar som en utgångspunkt för ett delat perspektiv – som en filmatisk paus då kameran panorerar bort, då ett ögonblick för att ta till sig och låta allt falla på plats uppstår. Precis som Mäkiö, är hon intresserad av det som finns under ytan, i våra komplexa historier – personliga, sociala, spatiala, i synnerhet på skenbart periferiska platser. Mari Mäkiös installation kombinerar spår och avtryck från material som samlats i skogen. Hennes process har många skeden. Hon färgar återanvända textiler med färg som hon extraherat från olika träds bark. Hon använder också barkbitar som skalbaggarna grävt mönster i för att skapa textiltryck. Textilerna sammanförs sedan med lapptäcksteknik. Hennes detaljerade tryck på japanskt papper återger barkbitar och grenar som mönstrats av barkborrar. Den traditionella japanska tekniken är ett slags frottage med bläck som kallas Takuhon. Keramikverken påminner också om trädens bark och barkborrarnas mönster. Som avslutning på processen för Mäkiö de samlade träbitarna tillbaka till skogen, och låter dem fortsätta sin cykel av sönderfall. The mind at three miles an hour, Urban Walk Meeting point Oodi Library, 11am Sa 13.12.2025 In conjunction with the exhibition on Saturday 13th of December the artists invite you to join them on an urban walk. We will meet at the side entrance of Oodi Library at 11 am. We stroll by the water over the new bridge to Galleria Huuto. Followed by an informal tea and reading event with some excerpts from Wanderlust: A history of walking by Rebecca Solnit (2001). Please RSVP by 12.12 to info (a) janehughes.ie or alternatively just come along. The language of the event is english.
The exhibition interlaces the practices of Mari Mäkiö and Jane Hughes into a constellation of journeys that move from the close-up to the vast—drawing on the hidden bark beetles of Finnish forests and fossil traces preserved in Irish Carboniferous limestone. Both artists are drawn to what sits just beyond ordinary sight. Mäkiö studies and translates the pathways carved by bark beetles into precise works on paper, clay and textile, turning their trackwork into a kind of concrete poetry. Hughes, by contrast, follows the vestiges of deep time and the quiet shifts of light as night falls; in her paintings, fossil forms and imprints of decay become fictional figures roaming through layered colour-scapes. Together their works offer paired vantage points: the intimate and the expansive. While Mäkiö maps the beetles’ intricate routes with clarity, Hughes assembles mirage-like collages and paintings where time, colour, and reference accumulate. Seen side by side, these approaches open a conversation about attention—how looking closely and thinking broadly can reveal structures of life and history that are usually overlooked. Jane Hughes works explore the aesthetics of decay and displacement through ruins and disintegrating memories. Ghosts, bones, and fossils permeate the work. A recurring arch motif, drawn from fossils, threads across the paintings as a quiet link. In her work the painted landscape functions as an entry point for a shared perspective—like a filmic pause when the camera pans away, giving a moment to absorb and let things settle. Like Mäkiö, her interest is in what lies beneath the surface, and in our complex histories—personal, social, and of place, especially in seemingly peripheral locations. Mari Mäkiö’s installation combines traces and imprints from materials collected in the forest. Her process consists of multiple steps. She extracts colour from the bark of different trees to dye recycled textiles and uses plant printing technique, using pieces of beetle-carved bark onto cloth. The textile elements are then assembled into a patchwork design. On Japanese paper, her intricate ink-rubbing prints reproduce tree trunks and branches carved by bark beetles, using the traditional Japanese Takuhon printing method. The ceramic pieces echo the beetles’ printed patterns. At the end of the process, Mäkiö returns the gathered wood to the forest to continue its cycle of decay. The mind at three miles an hour, Urban Walk Meeting point Oodi Library, 11am Sa 13.12.2025 In conjunction with the exhibition on Saturday 13th of December the artists invite you to join them on an urban walk. We will meet at the side entrance of Oodi Library at 11 am. We stroll by the water over the new bridge to Galleria Huuto. Followed by an informal tea and reading event with some excerpts from Wanderlust: A history of walking by Rebecca Solnit (2001). Please RSVP by 12.12 to info (a) janehughes.ie or alternatively just come along. The language of the event is english.
Iina Gröhn: Todisteita olemassaolostani - valokuvia kehonosista
Iina Gröhn: Bevis för min existens - fotografier av kropsdelar
Iina Gröhn: Evidence of My Existence - phographs of body parts
Suurin osa ihmisen soluista (mutta ei kaikki) uusiutuu noin kymmenessä vuodessa. Kokonainen varpaankynsi kasvaa kymmenessä kuukaudessa, sormenkynsi puolessa vuodessa. Hiukset kasvavat kuukaudessa noin senttimetrin, ja yksittäinen hius voi pysyä (naisen) päässä jopa kuusi vuotta. Ihon uloin kerros uudistuu kahden–neljän viikon välein. Sydän sen sijaan uusii itseään noin kahdenkymmenen vuoden välein, mutta silmät eivät ulointa kerrosta lukuun ottamatta uusiudu ihmisen eliniän aikana laisinkaan. Suurin osa aivoistamme ei myöskään uusiudu elämämme aikana laisinkaan, sillä meillä on jo syntyessämme kaikki aivosolut, joita meillä koskaan tulee olemaan. Luurankomme puolestaan uusii itseään jatkuvasti. Vuodesta 2020 lähtien olen kerännyt talteen erilaisia kehostani irtoavia osia ja näytteitä, kuten hiuksia ja ihoa – pieniä jäänteitä siitä, mikä joskus oli osa minua. Vaikka kehonosat kantavat aikaa ja identiteettiä, ne ovat silti vain jälkiä minusta. Niiden kautta tarkastelen omaa olemassaoloani ja sen jatkuvaa muutosta. Pohdin muun muassa sitä, missä määrin voin mieltää olevani sama henkilö kuin olin noin kymmenen vuotta sitten, kun suurin osa ihmisen rakennusaineista uusiutuu kymmenen vuoden välein. Milloin on kyse pelkästä muutoksesta, ja milloin muutos on puolestaan niin peruuttamatonta ja perusteellista, että kyseessä on jonkinasteinen tuhoutuminen ja nykyisen olemassaolon päättyminen? Iina Gröhn on linssipohjaisen median, tekstin ja äänen parissa työskentelevä kuvataiteilija. Gröhn on erityisen kiinnostunut kamerattomista ja vaihtoehtoisista vedostustekniikoista, joiden avulla hän tutkii valokuvauksen tärkeimpiä ominaisuuksia: valoa, aikaa, prosessia ja materiaalisuutta.
Största delen (men inte alla) av människans celler förnyas på ungefär tio år. Det tar tio månader för en hel tånagel att växa ut, ett halvår för en fingernagel. Håret växer en centimeter i månaden, och ett enskilt hårstrå kan växa på (en kvinnas) huvud i upp till sex år. Hudens yttersta lager förnyas med två till fyra veckors mellanrum. Hjärtat förnyas däremot ungefär med tjugo års mellanrum, men förutom det yttersta skiktet så förnyas människans ögon inte alls. Största delen av hjärnan förnyas inte heller alls under vår livstid, för då vi föds har vi redan alla hjärnceller, vi någonsin kommer att få. Vårt skelett förnyas däremot konstant. Sedan 2020 har jag sparat olika slags delar och prov av min kropp, till exempel hår och hud – små rester av det som en gång varit en del av mig. Även om delarna av min kropp bär på tid och identitet, så är de ändå bara spår av mig. Med hjälp av dem undersöker jag min existens och dess ständiga förändring. Jag funderar bland annat på i vilken mån jag kan uppfatta mig som samma person som för tio år sedan, då största delen av människans byggstenar förnyas vart tionde år. När är det frågan om enbart förändring, och när är förändringen så oåterkallelig och grundläggande att det är frågan om någon form av förstörelse och slutet av en nuvarande existens? Iina Gröhn är en bildkonstnär som arbetar med linsbaserad media, text och ljud. Hennes särintressen är fotografi utan kamera och alternativa framkallningstekniker, med vars hjälp hon undersöker fotografins grundläggande egenskaper: ljus, tid, process och materialitet.
Most human cells (but not all) regenerate in about ten years. It takes ten months for a toenail to grow, about six months for a fingernail. Hair grows roughly a centimeter per month, and a single hair can remain on a (woman’s) head for up to six years. The outermost layer of the skin regenerates every two to four weeks. The heart, on the other hand, regenerates roughly every twenty years, but the eyes, with the exception of their outermost layer, do not regenerate at all during a person’s lifetime. Most of our brain cells do not regenerate either during our lives, as we are born with all the brain cells we will ever have. Meanwhile, our skeleton is in a constant state of regeneration. Since 2020, I have collected various parts and samples that shed from my body, such as hair and skin – small remnants of what was once part of me. Even though the body parts carry time and identity, they are only traces of myself. Through them, I examine my own existence and its constant change. I reflect, among other things, on the extent to which I can consider myself to be the same person I was about ten years ago, when most of the building blocks of the human body regenerate every ten years. When is it merely a question of change and when does change become so irreversible and fundamental that it can be seen as a form of destruction and the end of one’s current existence? Iina Gröhn is a visual artist working with lens-based media, text, and sound. Her particular interest lies in cameraless and alternative printing techniques, which she utilizes to explore the essential qualities of photography: light, time, process, and materiality.
Utställning: Colour Cocktail Av Johanna Martikainen
Utställning: Colour Cocktail Av Johanna Martikainen 4 december 2025 - 30 januari 2026 Vardagar kl. 11:00 - 17:00: torsdagen den 4 december Vernissage torsdag 4.12. kl 18 Om utställningen: Starka färger har alltid inspirerat mig. Under våren 2020 började jag måla med akrylfärger som jag fortfarande använder mig av. När jag målar följer jag inte någon förutbestämd plan, utan låter fantasin och olika känslor leda vägen. Det abstrakta uttrycket ger mig friheten att låta betraktaren tolka målningen på sitt eget sätt i färgernas och formernas möten. Medan jag målar lyssnar jag ofta på musik. Därför har flera av mina tavlor fått namn efter låtar.